idees.basiques

__ 2.1 L'ètica utilitarista __ És una __reacció a l'ètica de Kant__, en tant que aquesta no té per objectiu la felicitat humana i, a més, pot desembocar en un conflicte de deures. L'utilitarisme implica una teoria del coneixement, una sociologia i una ètica, sovint difícilment destriables. El denominador comú és la idea que hem de ser feliços fent el que és útil. Tècnicament podem parlar d'una ètica amb les següents característiques: **Teleològica**: és a dir, creu que les accions humanes prenen sentit per la seva finalitat. La finalitat a la qual s'adrecen les accions humanes és, estrictament, "ser feliç". La utilitat, per ella mateixa, no és cap finalitat sinó un instrument o una eina. L'útil és instrumental: és bo perquè ens fa feliços. La llibertat -estudiada per John Stuart Mill- tampoc no és, per ella mateixa cap finalitat, sinó un instrument imprescindible per a la felicitat, en la mesura que crea diversitat. **Conseqüèncialista**: o, en altres paraules, considera que el bé ha de ser avaluat per les seves conseqüències. Sabem que l'útil és bo perquè podem avaluar les conseqüències d'haver fet aquesta tria. És important indicar que no totes les variant de l'utilitarisme són hedonistes (plaer). La utilitat pot ser simplement definida com l'indicatiu de satisfacció de les preferències d'un individu, tot i que potser aquesta satisfacció no es concreti en una experiència de plaer. **Prudencial**: la primera condició per a assolir la felicitat i el primer criteri d'utilitat és la prudència. Allò útil sempre tindrà alguna relació amb la societat en què es pretén ser feliç. D'aquí que algun cop l'utilitarisme sigui considerat relativista. És una ètica **no transcendental**; en el sentit que no necessita un bé suprem, un déu o un a priori que la fonamenti. La felicitat és útil per si mateixa. Entén el seu bé bàsic -la felicitat- com a un **criteri d'acció mínimament problemàtic**. En aquest sentit és una moralitat "de compromís mínim": l'única condició per tal de ser al món moral és la voluntat explícita de prendre en consideració tant els meus desigs com els desigs que manifesten explícitament els altres. Considera que els afers morals poden, en principi, decidir-se per un **càlcul empíric de conseqüències**. En la mesura que el pensament moral es fa empíric, esdevé un problema de gestió i, per tant, de ciència social: els diferents interessos de les diferents parts i les diverses menes de demandes que es fan, poden ser "traduïdes" o "convertides" a la mateixa moneda: en termes de felicitat. En altres paraules, quan sentim demandes ètico-morals, podem preguntar-nos: quina dóna més felicitat per al més gran nombre? -i actuar en conseqüència. En definitiva, l'utilitarisme fa un càlcul d'eficiència en els plaers. Jeremy Bentham va resumir les característiques del plaer al qual aspira l'utilitarisme: Intense, long, certain, speedy, fruitful, pure [intens, llarg, segur, ràpid, fructífer, pur] If pains must come, let them extend to few [si hi ha d'haver dolor, que abasti a pocs] La màxima felicitat per al màxim nombre és sempre la finalitat de les accions que de debò són útils. Com a resum, l'utilitarisme és una **ètica constructivista**: considera que la felicitat humana es pot construir refundant l'ètica no sobre sentiments, o sobre hipòtesis teològiques, sinó sobre __principis racionals, empíricament avaluats i contrastats i, en definitiva, útils__. __Podríem substituir la paraula "plaer" per "benestar" i tindríem una ètica seguida per la immensa majoria dels individus.__ En el fons, __el benestar és un bé intrínsec i útil per a la majoria__. Per a molta gent "el Bé" i "estar bé" s'identifiquen i, tot i que això pugui semblar ben poc per a models morals més exigents, és obvi que tenir cotxe, nevera (plena), video i vacances pagades ajuda molts humans a estar més satisfets amb ells mateixos. __Però aquest reduccionisme és criticat.__ Podem preguntar-nos si realment només és bo allò que és útil, i res més. Com diu Aranguren: "allò que des d'un punt de vista ètic considerem bo no és considerat pels utilitaristes com a tal, sinó en el cas que, com a conseqüència de la seva pràctica, augmenti el benestar comú". __ 2.2 Utilitarisme de regles i utilitarisme dels actes __

Si entenem per utilitarisme l'afirmació del criteri del bé amb el criteri de la utilitat, podem preguntar-nos quin és l'estatut que correspon a la "utilitat". En altres paraules: ¿és útil un acte o és, potser, més útil una regla? S'acostuma a distingir entre dues menes, finalment força coincidents, d'utilitarismes:

1.- Utilitarisme dels actes (act-utilitarianism). 2.- Utilitarisme de les regles (rule-utilitarianism). **L'utilitarisme dels actes** és un càlcul de profit en què ens plantegem davant de cada cas o en cada circumstància quin és el capteniment que maximitza el nostre plaer o la nostra felicitat, sense necessitat de seguir normes a priori. Cada acció té unes conseqüències i són elles les que ens permeten judicar el seu valor. L'utilitarisme dels actes és més propi de l'obra de Bentham. **L'utilitarisme de les regles** és un intent d'universalitzar criteris - i, bàsicament, la norma utilitarista del "màxim plaer per al màxim nombre". El bé o el mal no poden ser jutjats des de la perspectiva d'una acció concreta, sinó __des de les conseqüències més globals d'una regla que ha de valer universalment.__ La norma depèn de la utilitat, però també crea utilitat. Un exemple senzill de la diferència entre una i altra variants de l'utilitarisme el trobem en el retret de John Stuart Mill contra el seu pare a propòsit del vot femení. John Mill considerava que el vot de les dones no era un fet rellevant perquè, de fet, elles tendirien a votar com els seus marits i, en conseqüència només augmentaria pla paperassa electoral, es complicarien les campanyes i no canviaria el resultat. Donar vot a les dones era, doncs, un acte que no augmentava la felicitat de ningú. En canvi, John Stuart Mill respongué que, fins i tot si aquest raonament era correcte, es passava per alt la dignitat de la dona com a ésser humà i, per tant, es conculcava una regla imprescindible per a ser feliç. El principi d'utilitat exigeix la recerca de la "més gran felicitat", però per Mill, certs __tipus de plaer són més desitjables -i de més valor- que altres__. El valor d'un plaer no es redueix a l'aspecte quantitatiu immediat sinó que cal reconèixer __diferències intrínseques de qualitat entre els plaers__. Mentre Bentham no reconeixia diferències de qualitat entre els plaers d'un primitiu i els d'un individu culte, __Mill reivindica la diferència qualitativa de plaers.__ Hi ha, doncs, un lligam entre les qualitats dels plaers i els graus en què es pot realitzar l'aplicació del càlcul de plaers en una societat. __ 2.3 Utilitarisme i dignitat humana. __

Per a Mill, la fonamentació de l'utilitarisme és la __dignitat humana__. És coneguda la frase que l'utilitarisme dedica a aquesta qüestió: És millor ser un humà insatisfet que un porc satisfet; __millor ser un Sòcrates insatisfet que un neci satisfet__. Només pot ser útil allò que ens resulti autèntic i no falsejat. Per tal que els humans siguem feliços és imprescindible que hi hagi:
 * Autodesenvolupament ** : és a dir, "capacitat de créixer", capacitat de conèixer i, per tant, de modificar les nostres opinions.


 * Individualitat ** : si la pressió de la societat (i especialment de la classe mitjana) sobre els individus és molt forta, ens trobem davant una coacció i, per tant, no hi pot haver llibertat.

Aquests dos elements formen la __dignitat humana__, sense la qual no hi pot haver felicitat. Un món d'éssers passius i satisfets en la seva obediència no pot ser un món feliç perquè, per a Mill, __la felicitat és una funció de la diversitat__. Fins i tot quan algú oprimeix un altre (cas del masclisme) de fet es degrada a si mateix, perquè s'acostuma a viure en un món de submissions i es perd el guany intel•lectual i social que significa la diversitat.

Cal tenir present que __l'utilitarisme de Mill, i no tant el de Bentham, mai no és un egoisme__. El que m'és útil és, més aviat, el proper que el llunyà (i en aquest sentit una acció moral difícilment pot tenir con a objecte "la humanitat", en abstracte perquè aquest concepte cosmopolita és purament teòric). Però __qualsevol regla ha de tenir un valor universal.__ No n'hi hauria prou a reforçar l'autonomia moral si, alhora, hom actués amb regles que fossin purament subjectives. Com a mínim cal exigir que de cap acció que ens afavoreixi com a individus, __no en surti un dany per a la resta dels humans.__ L'individualitat que Mill propugna ha de tenir el seu contrapès en la lleialtat a la norma com a regla de joc acceptada per tots. La felicitat que Mill defensa no té res a veure amb la caricatura que sovinteja: l'aprofitament groller dels avantatges a qualsevol preu. La felicitat implica, com a primera condició, la dignitat o autorespecte (self-respect). __La part més valuosa de la felicitat és, precisament, el sentit de la pròpia dignitat__. En aquest sentit és bàsica la distinció que va proposar Mill entre "felicitat" i "contentament". La **felicitat** suposa un gaudi __solidari__. Només es pot arribar a ser plenament feliç quan es viu voltat de gent que també n'és.

El **contentament** és el gaudi purament personal. Consisteix en el pur "estar bé" que no és encara "viure bé" (amb els altres); pertany a individus que no han assolit encara l'autonomia moral.